Берт Йегер
След наводнението

Превод от немски: Фани Караджова-Потоцка, 1981

chitanka.info

1

През тази година месец май излъга всички очаквания. Беше наистина отвратително време. Зимата упорито се проточи с необичайни снеговалежи до средата на април. После изведнъж всичко започна да се топи и снежната вода заля полята. Но небето си остана сиво, хората напразно очакваха пролетта, слънцето се показваше рядко, тъкмо се наканеше да изгрее, надникваше, сякаш само за опит, да покаже на хората как би могло да бъде, и след като всички го бяха видели, отново се скриваше зад тежките металносиви облаци.

Щом имаше възможност, мисис Оси Мълиган излизаше на прага на своя магазин, стига там да паднеше някой бегъл слънчев лъч. Слънчевите отблясъци на прага на своята търговска къща тя наблюдаваше с носталгичен копнеж. Тъй като беше зиморничава, вярваше, че има право на малко слънце и по-топло време. „Тази година е сякаш урочасана“ — казваше тя обикновено на клиентите си и на Алиша, своята помощничка. Мисис Мълиган продължаваше да ръководи текстилната фирма по традициите на стария занаят, макар че това ставаше все по-трудно и по-трудно, след като един от големите търговски концерни бе открил филиал в покрайнините, в една грозна, яркобоядисана сграда направо сред полето, „едно сладникаво чудовище“, както го наричаше понякога Оси пред чичо Уорън, „да ти е обидно дори да го гледаш“, както обичаше да се изразява тя. Но той привличаше хората и под влияние на леката музика, която се разнасяше там непрестанно, те пазаруваха повече, отколкото биха предвидили при трезво обмисляне. Оси обаче продължаваше да върти своята търговия с необходимата разсъдливост. Още от самото начало, когато се появи очевидната заплаха откъм покрайнините, тя енергично подчертаваше, че при никакви обстоятелства не би превила врат пред упадъка на търговския морал, а по-скоро би предпочела да загине с открито чело. Но поне малкото й постоянни клиенти все още умееха да ценят качествата на предлаганата от мисис Мълиган стока, както и любезното й обслужване, съобразено винаги с всеки клиент поотделно.

Все пак Оси бе почувствала заплахата. Разбира се, никога преди това не бе я чувствала в такава степен, както през изтеклата зима, която — ако трябва да назовем нещата с истинските им имена — в никакъв случай не бе преодоляна. Тя и без това си страдаше през зимните месеци. Влажното време, само по себе си, тя търпеливо би понасяла, докато топлия летен дъжд Оси винаги бе обичала. Като момиче тя предпочиташе да предприема своите разходки при дъжд, поради което биваше гълчана от майка си, и се връщаше мокра до кости. Но за нищо на света не би пожелала да признае онези своеобразни тръпки, които изпитваше под падащия дъжд, дрехите й най-често не издържаха и водата се стичаше чак под ризата й. Тъкмо обратното, зимните студове я изпълваха с меланхолия и я поболяваха, тя казваше на чичо Уорън, че би предпочела да остане през цялата зима в леглото, ръцете й отпадали, пръстите на краката й посинявали, както и устните й, страните на лицето й се вкочанясвали и ставали като дъски, понякога дори не била сигурна дали носът й бил на мястото си. Обикновено Уорън, старият войник, се задоволяваше с няколко пренебрежителни движения на очебийно огромните си ръце, а Оси, разбира се, му показваше своите, както и пребледнелите си от студ безкръвни пръсти, които допускаха предположението, че всеки от тях, при най-малкото прегъване, би се прекършил. Уорън учудено вдигаше вежди, измърморваше своето „Sacredieu“[1], предназначено за необикновени ситуации, препоръчваше бани с лайка или, тъй като това му се струваше още по-ефикасно, едно двойно уиски, което щяло да накара вкочанената кръв на Оси да заври, а после й обръщаше гръб и тя го виждаше да слиза, трополейки, надолу към работилницата, за да довърши работата си над своето изобретение, което майстореше вече от десет години. „Sacredieu, ние ще направим околосветско пътешествие, ние двамата с тебе — бе обещал чичо Уорън на Кени, — когато един ден моето откритие излезе сполучливо, а то ще излезе сполучливо, можеш да бъдеш сигурен в това, този ден ще настъпи и ние ще станем богати.“

От страна на Уорън не можеше да се разчита на утеха. Освен затрудненията, които изпитваше от няколко години, като си пускаше водата, и това, че се запъхтяваше, той не страдаше от нищо друго, сякаш не бе направен от плът и кръв, а от дънера на дъб. А и Кенет, който между другото си даваше вид, че е замесен от същото тесто като чичо Уорън, вече бе започнал да води свой собствен живот, до който Оси нямаше почти никакъв достъп — тя отдавна се бе отказала да очаква от Кени някакво внимание и съчувствие. Утеха тя намираше единствено у малкото папагалче госпожица Кармен. През някои вечери Оси едва успяваше да дочака разговора с Кармен, сякаш не беше птица, а човек. Но привечер винаги най-напред пристигаше Тед на своя мотор и влизаше в магазина, облечен в черна блестяща кожа, сякаш някой ангел от ада донасяше послание в наистина потъмнелия от времето, но все още поддържан магазин на Оси. Тя никога не можеше да се пребори с ужаса при появата на Тед в неговото дяволско облекло, поради което до известна степен смяташе невинността на своя магазин за осквернена, но бе принудена да го понася заради Алиша, която Тед идваше да вземе след работа. На Алиша Оси гледаше с по-други очи, отколкото на обикновена помощница, тя изпитваше към нея почти роднински чувства — понякога дори си пожелаваше да е нейна дъщеря — и тъкмо затова особено трудно се примиряваше с такова едно момче като Тед. Не си спомняше вече къде бе видяла веднъж една илюстрация — дали в списание, или в някоя твърде съмнителна книга, та на тази картина една огромна мечка с черна рунтава козина, изправена на задните си крака, бе заключила в ужасните си обятия едно чудно хубаво момиче. По някакъв начин тази рисунка отново бе изплувала в съзнанието на Оси по повод Алиша и Тед; тя съвсем бе забравила, че някога бе наблюдавала това изображение не само с неодобрение, но и със странен интерес, което, разбира се, не обичаше да си признава, тъй че накрая неодобрението надделя с почти гневна пламенност. Спонтанно тя бе пренесла това неодобрение върху Тед, опасяваше се, че подобни отвратителни мечи прегръдки е могло вече да има между Тед и Алиша и какво не би дала да разбере това от нея, само че никога не знаеше как да й зададе въпроса.

Щом видеше Алиша, вкопчила се в Тед, да потегля с мотора с адски грохот, мисис Мълиган затваряше магазина отвътре и се качваше по витата стълба към своето жилище. И докато си позволяваше да изпуши една цигара, тя се приближаваше към квартирата на госпожица Кармен, по-точно към една клетка с хубаво оформен купол, но Оси никога не казваше клетка, тя деликатно предпочиташе да говори за „квартирата на госпожица Кармен“. Винаги имаше чувството, че среща разбиране у Кармен, когато, обърната към птицата, изливаше сърцето си. Бе намерила разбиране за опасенията си относно Тед и Алиша, обсъждаше с птицата служебните си неволи, постигна пълно единомислие с нея, по повод оплакването си за ненастъпването на някои годишни времена, за прекалената продължителност на едно от тях, тъй че за следващото не бе останало време. Изглеждаше така, сякаш Оси бе открила в госпожица Кармен своето второ „аз“, което й помагаше да преодолява проблемите си в живота. Бе се сдобила с папагала от дюкяна за животни в Шипли, бе взела автобуса до Шипли след уверението на Кени, че той с абсолютна сигурност щял да преодолее препятствието, което внезапно се бе изпречило пред неговото преминаване от четвърти в пети клас. В отговор на това Оси бе тръгнала за Шипли, бе купила птицата като награда за Кени, уверена, че Кени обича животните. Кени винаги с радост бе мъкнал в къщи животни — една къртица, гущери, веднъж една жаба и един слепок, макар Оси да бе забравила, че интересът на Кени от онова време бе имал изключително краткотрайна продължителност, жабата той бе подхвърлил за храна на котарака Аякс, а слепока Оси измете един ден изпод леглото на Кени, изсъхнал като вейка, тъй че тя изобщо не можа да познае какво в същност бе това. Строго погледнато, госпожица Кармен никога не е била собственост на Кенет — първо, защото Кени все пак не можа да премине в следващия клас, и второ, защото той изискваше от Кармен да говори, а тя не можеше. Оси бе питала за това търговеца в Шипли и бе узнала, че папагалът би могъл да бъде научен да говори, но никой не притежаваше нужното търпение — нито Кенет, нито Уорън, нито дори мисис Мълиган. При все това Оси пределно ясно и убедително забеляза интелектуалните дарби на дребния папагалски род, който тя, ако трябва да бъдем справедливи, бъркаше със същинските папагали. Макар и звуците на Кармен да не означаваха нищо, Оси ги тълкуваше като думи, които отчасти или поне в момента успяваха да я окуражат. Във всеки случай не бе необходимо да произнася монолози, а вярваше, че провежда истински разговор, че чува добре обмислени отговори от страна на Кармен, за което съдеше по острото писукане на папагалчето, а понякога и по положението на главата и другите части на тялото му, или по изразителния начин, по който подскачаше нагоре-надолу върху пръчките на своята квартира. Обикновено Кени беше този, който слагаше край на разговора между Оси и госпожицата, като влизаше и задаваше въпроси след ядене, и по-рядко Уорън, който покрай изобретението си много често забравяше да яде.

2

Беше краят на април, четиринадесет дни откакто се стопи снегът. По правило от този месец не можеше да се очаква друго, освен горчиви разочарования. Наистина понякога се усещаше незначително затопляне на въздуха, което водеше до усилване на надеждата, че пролетта най-сетне е благоволила да настъпи. Мисис Бингъл разправяше в магазина на Оси Мълиган, че прекарала цял един следобед на слънце на своя балкон. Докато избираше подходящи копчета за една мостра на мисис Бингъл, Оси изслуша тази новина с щастлива усмивка, но изведнъж не можа да реагира другояче, освен да попита с непреднамерена строгост кога е било възможно да стане това.

— Във вторник — отвърна мисис Бингъл, — да, точно така, спомням си, беше вторник следобед.

С помощта на Алиша Оси в края на краищата констатира, че в най-добрия случай е ставало дума за някакъв си половин час и мисис Бингъл е могла да поседи навън само с вълнена жилетка, за да не замръзне.

И тъй, всичките си надежди хората възлагаха на месец май. Действително рано сутринта, когато участниците в първомайската манифестация се отправиха към Шипли, слънцето грееше. През селището забоботиха тракторите на селяните, които в добро настроение потеглиха на работа към полето. Оси дръпна кепенците, отвори прозорците и въздъхна с дълбоко облекчение. Облегна се за малко навън и почувства лека топлина по челото и по деколтето на пеньоара си, който при навеждането й над перваза на прозореца се бе разтворил. След това се върна обратно на масата за закуска и малко се ядоса на тъпото изражение върху лицата на чичо Уорън и Кени, което не й се стори уместно при вида на твърде положителната промяна във времето. Взе чашата и изпи на крак остатъка от кафето си, като я придържаше с лявата ръка, за да не капне на гърдите й.

За щастие Кенет и Уорън скоро се оттеглиха, така че Оси можеше да се приближи до квартирата на госпожица Кармен с цел да си побъбри надълго и нашироко в празничния ден. Разбира се, предмет на нейния разговор трябваше да бъде времето, но той не излезе толкова подробен. Само в много редки случаи Оси бе имала основание да се дразни от държането на Кармен, действително в много редки случаи, но това основание никога не би било толкова съществено както днес, тъкмо в това прелестно утро. Докато уведомяваше своята довереница за равновесието, в което се намираше тази сутрин, тя не забеляза у госпожица Кармен нищо друго, освен възражение, и то толкова упорито, че Оси се почувства дълбоко засегната. На нейното обръщение госпожица Кармен си позволи да мълчи, и не само това: Оси обидено констатира как госпожица Кармен с все сила и упорство стискаше човката си: на всичко отгоре птицата направи и нещо друго, а именно — разтърси глава, разтърсваше я с такова нечувано настървение, че Оси почувства как в гърдите й се надигна истинска ярост. Тя взе една цигара от масата, потърси кибрит, позабави се, докато я запали — всичко това, за да се успокои, после загърна пеньоара по-плътно около талията си и отново се отправи към госпожица Кармен. Горе-долу бе успяла да се посъвземе, опитваше се да говори спокойно и с голяма предпазливост, но въпреки това бе посрещната отново с възмутително невежество от страна на госпожица Кармен, нейното непрестанно тръскане на глава, и не стига това, ами госпожичката дори престана да обръща внимание на Оси, размаха криле към своята кабина за къпане и като си придаваше важност, газейки и пляскайки във водата, си направи една баня.

Макар сега да бе излязла извън кожата си от яд поради държането на Кармен, по-късно, след години, Оси пламенно щеше да възхвалява мъдростта на папагалчето, и не само мъдростта му, но и неговата ненадмината пророческа дарба. В този момент естествено тя не разбираше нищо и реши да извика Уорън. Забеляза котарака Аякс, който в непосредствена близост до вратата я наблюдаваше подигравателно с пламтящите си жълти очи и незабавно изчезна, преди тя да бе успяла да го ритне. Тогава Оси отвори широко вратата и изкрещя надолу към Уорън. Нададе ухо към стълбите, но не чу нищо и извика повторно. Чичо Уорън не отговаряше. Беше толкова тихо, че Оси дори не беше сигурна дали Уорън е долу в своята работилница. Както често ставаше, тя се поддаде на заблудата, че един изобретател вдига в работилницата си оглушителни шумове или дори експлозии. Но ерата на експлозиите в работилницата на чичо Уорън бе останала вече години назад, един дявол знае какво майстореше той тъкмо по онова време, за което и сам вече не си спомняше, защото неговите изобретения меняха своите сфери и цели на действие. Понякога върху съвършено нова база изработваше вентилационна система за аероплани от последното столетие, понякога го занимаваха кънки за бълхи или пък проектираше сабя с фосфоресциращ жлеб за оттичане на кръвта и насочващо магнитно съоръжение на върха на острието, или бе на път да добие енергия чрез полети с пощенски гълъби, или получаваше алкохол от добре отлежали кафяви въглища. Чичо Уорън беше този, който революционизира домостроителството посредством моторизиране на всеки отделен етаж, той сгъстяваше въздух в консервни кутии и приготовляваше от него желеподобна маса, която практично можеше да се реже на филии. Но в едно и също време неговото внимание бе насочено към безброй други изобретения, да работи над едно, единствено не би го удовлетворявало.

До известна степен чичо Уорън страдаше от прекален изблик на идеи, така че в течение на една-единствена седмица беше склонен да се занимава най-малко с десетина от тях. Разбира се, при това огромно напрежение ставаше трудно, дори невъзможно да разграничава едни проекти от други, тяхното сливане бе неизбежно при по-нататъшното им развитие, женитби и венчавки идваха на дневен ред, поставяха се основите на нови поколения, чиито родословни дървета за съжаление се губеха някъде в бъркотията. Идеите, разправяше веднъж Уорън, го връхлитали тъй, както другите хора — мухите, и той, тъй да се каже, ги ловеше с голи ръце. За себе си твърдеше, което между впрочем не интересуваше никого, че се бил издигнал на най-високото стъпало на познанието, където можеш да вдъхваш само редкия въздух на самотното величие. Обединяването на всички негови тези водеше до отрицание на целта, негова молба бе да се избегне направата на всеки продукт, осезаем с човешка ръка. След всичко това без съмнение ще възникне въпросът дали неговият самотен път на откривател накрая все пак не е дал — да, точно така — не е дал плод на някое колосално осезаемо изобретение, а именно — единствено възможната, единствено валидната реализация на перпетуум-мобиле. Още в дните, прекарани като ландскнехт, като военномислещ, той си бе изработил тънък усет за движението, но Уорън нямаше намерение да постига никакви цели. Не бе случайност, че едва на четиригодишна възраст чичо Уорън откри още веднъж колелото, при това много по-задълбочено и обосновано, отколкото неговият пръв откривател. Още докато си играеше в пясъка, той набеляза невиждани досега сражения, скицира ги по една неизползвана във военния занаят геометрия и ги приложи тъкмо в такива местности, за които военните винаги казваха, че били непригодни за сражения. Младият Уорън, доказа обратното и провеждаше тези невъзможни битки без, разбира се, да го интересуват нито победи, нито поражения, вълнуваше го само драматичната прелест, бушуването на военното действие. Още тогава той разгръщаше боеве без противници, боеве, които до известна степен се решаваха от само себе си. Той измисли последното тотално сражение. Тъй като оставяше малко писмена документация след себе си, се съхрани като негова тайна какви методи бе прилагал. Бяха намерени само няколко хартийки с надраскани по тях бележки за издигането на книжни хвърчила на невероятно дълги шнурове, за употребата на стоманени въжета за движението на водни облаци, едно предложение за изкуствено оцветяване на дъжда, както и една бележка за техниката на привидното замръзване на реките. В края на краищата, въпреки жалкото наследство за потомците, това бяха достатъчно доказателства за гения на Уорън, който жалкият свят за съжаление не притежаваше дарбата да разбере.

Толкова по-малка способност да проумее това имаше Оси, която в крайна сметка беше една най-обикновена продавачка в магазин в Пиклмоур, графство Бейкст. В интензивната експлоатация на гения на чичо Уорън тя виждаше само едно безсмислено суетене. И сега, след безсрамното оскърбление от госпожица Кармен, със своето кръщене, насочено към работилницата на изобретателя, Оси нямаше никакво друго намерение, освен да му попречи и да накара тъкмо него да плати за ядовете й. Щеше да поиска от Уорън да излязат и се поразходят на слънце, но той изобщо не реагираше. Възможно бе в този момент той да наподобяваше госпожица Кармен и също тъй да тръскаше глава. В стремежа си да се добере до Уорън Оси бе застанала с гръб към прозореца и тъй тя не бе забелязала още, че небето отново се бе забулило в своята обичайна окаяна сивота.

Час по-късно един вихър помете полята, един-единствен силен порив на вятъра, и след това във въздуха отново замириса на дъжд. Селяните по нивите побързаха с полската работа, докато едно съобщение от Шипли извести, че вятърът щял да изтръгне от ръцете на демонстрантите плакатите, с които те настояваха за неприкосновеност на профсъюзната свобода, най-малкото внезапният вихър щял да отнесе шапките от главите на хората и дори няколко от тях се били издигнали като въздушни балони право нагоре в небето. Ставаше дума за студен вятър и температурите отново спаднаха. По-късно някои се питаха защо не бяха разбрали сигнала, този знак, който богът на времето бе вложил в образа на силния вихър, но тъй или иначе не го бяха разбрали и поради това не взеха никакви предварителни мерки, каквито биха били препоръчителни при това положение. Инак следобедът в деня на труда, що се отнася до времето, протече така, сякаш прищевките на април прекрачваха и прага на май. Ако не им се налагаше да излязат, през остатъка от деня хората продължиха да си седят по стаите и убиваха времето си с игра на „вист“, „монопол“ или „да хванем шапката“.

Този ден Оси се отказа да размени повече каквато и да е дума с госпожица Кармен. Тя видя Кени и чичо Уорън на масата за обяд пред супа от цветно зеле, след това, както беше дълбоко наскърбена, се оттегли в стаята си и се опита да започне една книга, която от доста време се канеше да чете, но скоро забеляза, че очите й само се плъзгат по редовете, без да разбира какво означават. Чувствайки се самотна, тя се повъртя известно време безцелно из стаята, спира на няколко пъти до прозореца и поглежда навън към улицата, където цареше странна тишина, в никакъв случай неотговаряща на празника, после потърси нещо да се поразвлече, като прегледа още веднъж списъка с поръчките през изтеклата седмица, обмисли някое време застрашеното положение, в което въпреки всички усилия се намираше търговията й, след което стигна до решението да даде обява във вестника. Сметна, че е необходимо за всеки случай да даде под наем неизползуваната си гостна на някой самотен господин. Зае се със съчиняването на обявата и я адресира до „Шипли Стандарт“. Вечерта изпи само чаша чай и си легна.

Чу крясъците на котарака Аякс пред вратата си, чу музиката по радиото от стаята на Кени и малко след това стъпките на Уорън нагоре по стълбата откъм работилницата. От време на време някоя кола профучаваше по улицата. Бе оставила лампата да свети, още веднъж опита да чете, но накрая отново захвърли книгата и се втренчи унесено в сянката, която падаше в стаята. Клепачите й натежаха и тя изгаси лампата, когато дочу нежно барабанене по прозореца, едно почти мелодично почукване, което за миг я хвърли едва ли не във възторг, тъй като с това бяха свързани някои нейни спомени, в никакъв случай неприятни обаче, докато най-сетне разбра, че в същност това бе мелодията на започващия дъжд. Въпреки всичко, в продължение на един миг я бе облъхнал споменът за мистър Мълиган, бащата на Кенет, който преди осем години бе загинал при автомобилна катастрофа. Споменът сякаш идваше някъде съвсем отдалеч и с него Оси заспа.

Сутринта Алиша влезе в магазина, мокра до кости. През цялата нощ бе валяло като из ведро и продължаваше да вали по същия начин — упорит, тираничен, леещ се от небето чудовищен, дъжд, Алиша нямаше чадър или поне мушама и независимо от това, че измокрена като пудел, тя не можеше да бъде полезна в магазина, съществуваше опасност да се простуди, затова Оси я изпрати с една хавлиена кърпа в склада в дъното на магазина, а тя самата се зае да избере рокля за Алиша, за да се преоблече. Когато дойде при нея, видя как момичето, към което изпитваше понякога пориви на майчински чувства, стоеше голо между етажерките и сушеше с хавлиената кърпа косите си. Моментално и по един крайно угнетителен начин Оси отново си спомни за голямата рунтава мечка, а заедно с това и за Тед, как сграбчва това красиво създание с жадна страст, и вероятно гласът на Оси просто бе престанал да й принадлежи, когато изведнъж попита Алиша къде е била вчера. Докато поставяше до Алиша роклята, която беше избрала, тя се чу да пита, но в същото време имаше чувството, сякаш един друг глас в нея я умоляваше, че Алиша може да не пожелае да отговори, а онова можеше и да не е вярно, макар тя много добре да знаеше, че е така. Алиша я осведоми с прекалена доверчивост, която не бе по вкуса на Оси и при вида на нейната голота предизвика ужас в съзнанието й. Била заедно с Тед, най-напред на манифестацията в Шипли, след това пообиколили с мотора насам-натам и после… Алиша направи пауза и Оси й беше благодарна за това, защото не искаше да чуе още веднъж онова, което бездруго знаеше. Но впоследствие все пак й се стори, че нещо у Алиша се разбунтува, внезапно тя я погледна открито и безсрамно в очите и в този момент стана сякаш по-гола, отколкото преди… и после си погукахме заедно, през целия следобед и през цялата нощ — добави малко позахилена и същевременно странно категорична. Долната устна на Оси увисна, но все пак тя забрави да изрази ужаса си с вик. Издаде няколко сподавени звуци и побягна. В магазина се разплака в странен синхрон с дъжда, който се изливаше върху прозорците.

През целия ден вратата на магазина се отвори само два пъти: когато Кенет се върна от училище в гумени ботуши и нахлупена качулка на мушамата ниско над очите, и след това отново едва късно следобед, когато мис Потър попита за секретни копчета, каквито Оси вече не доставяше, тъй като обикновено не се търсеха. Тя се опита да убеди мис Потър в предимствата на ципа пред секретните копчета, но въпреки това не постигна успех. Докато разговаряше с мис Потър за ципове, се случиха две неща: първо, Оси забеляза локвата, появила се от водата, която с непоколебимо упорство се стичаше на капки от чадъра на мис Потър и образуваше една голяма вада около обутите й в галоши крака, и второ, думата „секретно копче“, независимо дали Оси желаеше това или не — а тя, разбира се, не го желаеше! — събуди в съзнанието й една неприлична представа, тъй че за момент тя бе изложена на риска онази вулгарна, употребена от Алиша дума да се изплъзне по погрешка от собствената й уста. Въпреки всичко мис Потър, изглежда, забеляза нещо, защото се втурна твърде объркана навън.

Да се смята, че до вечерта дъждът щеше да се извали, би било безсмислено, тъй като той продължи да се лее и след това, ако изобщо можеше да се каже, че бе имало вечер, защото из един път настана нощ. Тед не се появи и Алиша зае от Оси един чадър. Бездруго в лошо настроение, като се качваше нагоре, Оси се ядоса на Аякс, който кихна срещу нея на стълбата и така не на място седеше на стъпалата, че Оси трябваше внимателно да го прескочи. Горе, пред квартирата на госпожица Кармен, бе застанал Кени и промушил пръсти през пръчките на кафеза, се забавляваше, хвърляйки птицата в паника. Този път на Оси й бе безразлично, отново й се приплака, седна за малко край масата, подпряла глава с ръце, после попита Кени за домашните му. Както обикновено, той обясни набързо, че си бил написал по всичко, но само по безразличния му тон личеше, че лъже; въпреки това Оси не възрази. Истински се разгневи само на чичо Уорън, който се появи, потривайки ръце, и с огромен патос оповести, че бил започнал ново изобретение. От равномерното ромолене на дъжда се чувствал ободрен и окрилен, съобщи той и след това заговори като картечница за новото и действително неповторимото в неговото изобретение. Оси стисна зъби, стараеше се да не го слуша, после внезапно стана и отиде в стаята си.

Следващия предобед Кенет се върна от училище още в десет часа сутринта. В мазетата на училището водата стигала вече до колене, пристигнала пожарната команда, за да я изпомпа. От господин Шеридан, раздавача на телеграми, Оси узна, че по отсечката Есекс — Шипли движението на влаковете било преустановено на много места, а в окръга имало вече наводнени шосета. Но въпреки това продължаваше да вали. Цял следобед Оси от всевъзможни посоки слушаше пронизителното пищене на пожарната, а вечерта се говореше, че в околностите на Шипли се намесили военните, за да спасяват от наводнението шофьорите по шосетата. Съобщаваха за много реки из цялата страна, които излезли от коритата си, за иначе най-безобидни поточета, които си позволили да набъбнат до размерите на езера. Работниците от фабриките в Шипли не можели да ходят вече на работа, защото заводските халета и машините били наводнени. Също и помещенията във филиала на търговската фирма били вече наводнени. Оси слезе под вратата на магазина и загледа недоверчиво прелялата канавка. Преглътна яда си и заговори с Алиша за необходимостта от предохранителни мерки. Глупаво се остави Алиша да я успокои, че вратата на магазина се затваряла плътно и никаква вода не можела да проникне вътре.

Вечерта Оси проведе обстоен разговор с госпожица Кармен. Ставаше въпрос за проливния дъжд и госпожица Кармен изслуша последните новини за катастрофата със зинала човка. Тя създаваше впечатлението, че е благодарна на стопанката си, загдето й представяше нещата в същинската им светлина, и Оси продължаваше да осведомява папагалчето с безпощадно откровение. Сутринта не бе нужно Кени да ходи на училище и той си остана в леглото; само Уорън витаеше наоколо и проявяваше направо противна веселост, и то съвсем не на място. Още на стълбата Оси забеляза, че вратата на магазина не бе устояла на дъжда. Беше се образувала една локва със своеобразна, внушаваща страх форма — проникналата вода наподобяваше плоска, тъмна длан, която посягаше от вратата към вътрешността на магазина. На тезгяха се бе наместил котаракът Аякс и жалостиво мяучеше, втренчил поглед в този странен призрак, който напредваше пълзешком по пода на магазина; по навик, тъй като й бе противно до смърт, когато Аякс се настанеше на тезгяха, Оси се опита със съскане и заплашително вдигната ръка да го прогони оттам, но само успя да го накара да се замита като побъркан напред-назад по тезгяха. Междувременно на вратата почука Алиша и още с отварянето й заедно с нея в магазина нахлу огромна водна маса. Ожесточено, с кофи, парцали и метли, Оси и Алиша се съпротивляваха срещу водната стихия. Но надеждата им да надвият пороя не продължи повече от пет минути. Тогава двете жени с мълниеносна бързина се заловиха да спасяват стоката и преди всичко онази част, която се намираше най-долу по чекмеджетата, както и роклите, палтата и полите, които висяха от лавиците непосредствено до пода. Но въпреки това сега нивото се покачваше с рекордна скорост. Едва след известно време в разгара на сражението Оси забеляза, че водата й стигаше вече до коляното; забеляза го всъщност по усещането за някаква особена тежест в краката, което произтичаше от съпротивлението на покачващата се вода, в която тя газеше.

Едва сега Оси си помисли за Кенет, който се излежаваше в леглото, когато тя слезе в магазина. Вълна на възмущение заля лицето й, като си спомни за този развейпрах, комуто, вместо да помогне на майка си в това бедствено положение, не бе хрумнало нищо по-добро, освен мързеливо да се търкаля в леглото. Не по-малко се разгневи на Уорън, особено когато се сети какви ги бе дрънкал за дъжда — приказки на малоумен — колко окрилен и освежен се бил чувствал от ромоленето на дъждовните капки. Оси цяла трепереше и едва когато спря за миг при вдигането на дрехите, забеляза до каква степен се тресеше от студ — чак зъбите й тракаха, а ръцете й бяха станали безчувствени. Провикна се колкото й държаха сили към Кенет и Уорън, а накрая и към Алиша, която вече не се виждаше, боеше се, че се е удавила. Но Алиша работеше в дъното на магазина като звяр и сега Оси забеляза как спасяваше един вързоп нощници на цветчета и бе затънала във вода до хълбоците. Оси отново викна на Уорън и преди всичко на Кенет. Държеше се здраво за тезгяха и оттам се опитваше да стигне до крака на стълбата. В същото време не преставаше да крещи името на Кенет, за когото си беше втълпила, че е още в леглото и единственото й желание сега бе да го измъкне грубо оттам и да му даде заслужената според, нея порция пердах. В този момент чу Аякс, неговото мяучене долиташе отгоре, над главата й, тя го потърси с очи и го откри на най-горния рафт на етажерката с копчета. Там той се бе протегнал и се наслаждаваше на гледката от прозореца към улицата. Оси гледаше слисана нагоре към Аякс и от обзелата я ярост, която все още бе адресирана към Кенет, тя моментално отдели полагаемото се количество за котарака. Продължаваше да бъде на нож с него, той бе преди всичко собственост на Уорън, но сега тя възприе блаженото му обтягане на сигурна височина като двойно оскърбление. Забрави, че имаше по-важна работа, боричкането около тезгяха, и грабна дървения метър, за да прогони Аякс отгоре, но не успя да достигне котката.

Накрая Оси съвсем случайно извърна глава към прозореца и моментално забрави за Аякс, в този миг забрави дори за магазина и за Алиша, която още правеше опити да продължи спасителното дело — всичко забрави Оси, когато погледна през прозореца и не видя навън нищо познато, нищо от онова, което обикновено бе свикнала да вижда там. Пред погледа й се простираше океан, над който валеше, пихтиеста кожа, която трептеше на височината на очите й, и сякаш безброй гвоздейчета се забиваха в тази кожа, падащите от небето гвоздейчета на дъжда. Както се бе вторачила като хипнотизирана навън и същевременно крещеше от ужас, а крясъците й преминаваха в протяжен детски хленч, тя забеляза още нещо, което сега се появи в най-горния край на прозореца, забеляза и сянката, която произтичаше от това „нещо“ и като зловеща тинктура се сливаше с водата — едва тогава проумя, че „нещото“ бе движещ се кораб, дълга лодка с гребла, които се потапяха във водната маса. Само не можа да разбере кой беше в лодката, водата я издигна толкова високо, че остана да се вижда само дъното й и потапящите се гребла.

Бяха изминали няколко минути, откак корабът се плъзна пред очите на Оси, когато тя постепенно осъзна, че това не беше сън. Детският хленч, тези протяжни вопли, секнаха на устните й, когато се съвзе с усилие и обърна поглед към магазина, превърнал се в аквариум, в който, вместо риби, наоколо плуваха чудесните артикули на Оси — пеньоарите, като жалки, противно пъстри парцали, кутиите с копчета, наподобяващи малки увеселителни параходи, панделките, които се виждаха като змии, където и да погледнеш — все парцали, напълно съсипани и неизползваеми, а между тях — гредите на етажерките, които изглеждаха като подпори на корабен пристан, и само горната четвърт на чугунената й автоматична каса стърчеше като изоставена от всички отбранителна крепост.

3.

Първа Алиша успя да проникне в омагьосания свят на Оси, в последната минута, когато отдавна вече не ставаше дума да се спаси част от стоката, като се натрупа накуп някъде по-нависоко, а за спасението на самите жени. Вече никоя от вратите не можеше да се отвори, водната маса ги притискаше, водата стигаше почти до гърдите на Оси и Алиша трябваше да й помогне да прегази разстоянието до склада. Само тя бе още в състояние да разсъждава спокойно; в тоя момент Оси твърде много приличаше на своите стоки, които плуваха безцелно наоколо, направлявани от чужда воля. Алиша бе тази, която откри единствения останал път за бягство — нагоре по етажерките в склада към капандурата. Беше някъде около единадесет часът преди обед и по това време момичето Алиша бе също като хладнокръвно преценяващ инженер, чието поръчение е да построи мост, или като престъпник, заел се с бягство отвъд затворническите стени. Може би още преди час тя бе подготвила тази ютия, която по-късно използува да разбие прозореца на капандурата и после бе изтеглила падналата духом Оси до най-горния ред рафтове. От този момент, докато най-сетне щеше да може да излезе в тесния вътрешен двор, изтече още един час, който й бе необходим да разбие дебелите, армирани с тел стъкла на капандурата.

Но бе необходимо много повече време, докато Оси се събуди от кошмарния си сън. Не можеше да си спомни вече, че Алиша я бе отнесла в леглото, още по-малко, че бе спала — сън, който едва ли се различаваше от продължително загубване на съзнание. Как бе станала — също не помнеше. Сякаш е била възпрепятствана да довърши някаква своя мисъл, тя се отправи най-напред към стаята на Кенет, но той не беше там. После, като че това спадаше към същата мисъл, затърси чичо Уорън. Извика надолу към работилницата, но не получи отговор. Отвори прозореца, видя водния поток и две лодки в края на улицата, едната от които се движеше към нея. Валеше както преди обед, както през всичките тези дни и Оси видя — водата на улицата толкова се бе покачила, че ако някой мъж в лодката се изправеше, спокойно можеше да погледне в стаята и. Оси възприе това апатично, почти с безразличие. Затвори прозореца, мина без всякакъв интерес покрай квартирата на госпожица Кармен и отново, но без успех, викна на Уорън. После слезе долу в работилницата и завари чичо Уорън да седи в своето кресло — водата му стигаше над корема.

Обикновено Оси избягваше да посещава работилницата на чичо Уорън, като помещение, в което бе убедена, че се случваха само непристойни неща. Така от пръв поглед й стана ясно, че езерото, сред което се намираше чичо Уорън, бе част от онова, което той наричаше свои „изобретения“. Затънал сред тази вода, той бе облегнал леко назад глава, очите му бяха затворени, а устните полуотворени. Човек би могъл да го вземе за бюст-паметник, отделен от цокъла и поставен сред някакво езеро. Върху масата пред него, която все още стърчеше над водата, имаше плосък съд, а в него някаква течност, от която излизаше жълтеникава пара, може би, помисли си Оси, Уорън си е варил супа и е забравил да я изяде. Изведнъж се изплаши при мисълта, че Уорън е може би мъртъв, умрял е, след като си е приготвил супата, която не е могъл да изяде. Странното бе, че Оси преценяваше тази възможност тъкмо в момента, когато клепачите на Уорън трепнаха, за да се отворят малко след това. Но Оси се почувства по-скоро окуражена, сякаш ставаше дума за някакъв дух, който бе отворил очи и отправил към нея своя празен поглед, особено когато Уорън раздвижи едната си ръка и извади дясната си длан над водата, Оси видя стичащите се от нея капки и разливащите се големи кръгове върху водната повърхност. Уорън издигна едрата си ръка на височината на безжизненото си лице, а после малко по-нагоре, докато тя спря като хералдически знак над черепа му. Тогава най-после той отвори уста и Оси се уплаши може би най-вече от това, което каза: „Sacredieu, но какво се е случило?“

4.

В петък дъждът спря, но наводнението продължи и през следващата седмица, а в някои области се задържа и значително по-дълго. Правителството обеща да помогне — бързо и без бюрократизъм. За смях хората нямаха абсолютно никакво основание. Впрочем стана ясно, че се касаеше за катастрофа от европейски мащаб, значителни части от западната и южната територия на континента също бяха наводнени.

Водата се отдръпваше бавно, но нивата на реките постепенно спадаха, връщаха се отново под маркираното от наводнението ниво. Започнаха да се оценяват щетите, правителството направи нови изявления в уверение на това, че щяло да помогне бързо и без всякакъв бюрократизъм, и тези уверения бяха толкова категорични, че на места предизвикаха съмнения. Два или три дни по-късно бе оповестено от служебните органи, че причината за наводнението е у самото население. На хора като мистър Шеридан чашата на търпението преля, за подобни неща той се косеше непрестанно. „Какво си въобразяват те — викаше той, — че всеки би могъл да слуша такива дивотии, да не би да си мислят, че сами сме си докарали дъжда?“ Но служебните органи с невъзмутимо спокойствие направиха изявлението, че катастрофата неизбежно трябвало да настъпи поради тоталните размери, които вземало бетонирането на земята. Дъждовната вода не можела да намира вече пътища да се оттича или просмуква, а съществуващите били недостатъчни. Това доведе раздразнението на мистър Шеридан до краен предел. „Сякаш ние, обикновените хора, засипваме света с бетон — крещеше той в лицето на всеки, комуто имаше да връчва телеграма. — Сякаш бихме могли да вдигнем глас срещу ония, които пренебрегват с подигравка нашата воля и сипят навсякъде своя посран бетон. Точно така, господин Потър — добавяше той, — посран бетон! Извинете ме. Сами сме си били виновни! Като слушам такива неща…“

Старата госпожица мис Потър се възмущаваше много от премия, но необуздано разгневен Шеридан. Тя изтича при Оси и й разказа за неговото непокорство. „Мисис Мълиган, можете ли да си представите какво само каза още!“ — добави мис Потър, задъхвайки се, и с изразително притваряне на очите даде да се разбере какво още би могъл да каже Шеридан. Оси бе в масленозелен работен комбинезон, гумени ботуши и кепе на главата, от типа на тези, които носеха шофьорите, превозващи нефт; с подобно снаряжение бе и Алиша, двете жени стояха насред магазина и, тъй да се каже, правеха първата копка след наводнението. Работният костюм на Оси твърде недвусмислено показваше, че бе решила да се пребори със силите на съдбата. Може би тя само си го беше втълпила, но след като преодоля ужаса и унинието, отново хранеше твърда увереност, че с малко късмет и помощ от страна на Алиша би могла да възстанови магазина, почти до предишното му състояние. Щом й останеше време, тя разменяше мисли и с госпожица Кармен, — междувременно й бе станало абсолютно ясно, че папагалчето притежава несравними дарби и е предвидило всичко, — та Кармен подхранваше похвалната увереност на Оси. Навсякъде се предприемаха атаки срещу последствията от наводнението и двете жени в магазина на Оси също се трудеха до припадък, за да освободят най-напред поне пода.

През това време Оси почти не виждаше Кенет, той уж помагаше в училището при разчистването. Що се отнасяше до чичо Уорън, отношенията между него и Оси се бяха обтегнали, защото Уорън обвиняваше Оси в нечисти намерения относно котарака Аякс, когото тя бе оставила безпомощен в магазина по време на своето бягство. Действително Оси се бе почувствала малко виновна заради котарака, макар че никога не можа да разбере по какъв начин се бе спасил от наводнението. След като водният поток се бе отдръпнал, от Аякс нямаше и следа и Уорън правеше вече мрачни намеци за покушение върху живота на котарака, когато няколко дни по-късно той отново се появи, без каквито и да било признаци да е понесъл някакви особени лишения, напротив — тъкмо обратното. Междувременно Уорън не проявяваше ни най-малко желание да престане да се цупи.

Работата по разчистването не оставяше на Оси време да се измъчва за това. Впрочем всичко говореше за едно ново начало. Още вечерта през техния пръв работен ден пристигна Тед и предложи помощта си. После дойде мистър Холдън от застрахователното дружество, отбеляза щетите и даде надежда за щедро обезщетение на загубите. На следната сутрин Оси случайно чу как Кенет разказваше на чичо Уорън за някакво животно, което бил намерил през нощта върху тапетите в стаята си. Уорън искаше да знае за какво животно става дума и видът на Кени никак не беше интелигентен, когато вдигна рамене и отвърна, че не знаел, някакво лигаво животно, може би червейче някакво. „И ти какво направи с него?“ — попита чичо Уорън. С една кърпичка Кени го бил отскубнал от тапета и го хвърлил в клозета. Уорън сбърчи чело, поклати известно време глава, погледът му се бе премрежил. „Не е било червейче“ — каза накрая той, увери се, че Аякс бе до него и му нареди да го последва в работилницата.

Същия ден следобед, когато бе отворила вратата на магазина, за да измете последната кал на улицата, Оси чу как някой отвън попита за мисис Мълиган. Веднага след това в магазина влезе един мъж и обясни, че бил дошъл по повод обявлението във вестника. Оси трябваше най-напред да си припомни и едва след това й дойде на ум, че бе искала да даде една стая под наем. Тя малко се смути, преди всичко поради факта, че интересуващият се бе дребен на ръст и с болнав вид, очевидно някакъв китаец. Все пак тя даде стаята под наем с право да ползва и кухнята на този мистър Ванг Ли, който, както твърдеше, следвал машиностроене в Шипли и искаше да се нанесе веднага. Китаецът си тръгна, но кога действително се нанесе, никога не стана ясно. Уорън замърмори подозрително, когато узна, че щеше да живее под един покрив с някакъв жълтокож. Говореше за „въстанието на боксьорите“, за „сините мравки“ и за „жълтата опасност“, на което Кенет се изсмя. Уорън заяви, че се виждал принуден в бъдеще винаги здраво да заключва работилницата си.

В замяна на това присъствието на мистър Ванг Ли почти не се чувстваше. Оси оставаше някак с впечатлението, че дори когато китаецът е в къщи, той сякаш не присъства тялом, тъй да се каже, като другите хора, и тя бе принудена да признае, че този факт й се струваше малко зловещ, ала за щастие поради плътно ангажирания си работен ден тя само между другото можеше да му обърне внимание.

Кени, изглежда, повторно бе намерил животно, пак такова едно червейче, този път в кухнята, вътре във фурната. Уорън не можеше да проумее защо Кени отново го бе хвърлил в клозета.

— В случай че намериш още веднъж от тези гадини, то запази я и ми я покажи — каза Уорън, — би трябвало точно да се види. — добави той скоро след това и тъй силно удари с пестник по масата, че госпожица Кармен нервно се разхвърча из квартирата си. — Sacredieu, това е само работа на китаеца — каза Уорън, — сигурно той ни влачи тия животни в къщата.

Нямаше никакъв ефект, когато Оси обърна внимание, че Кенет бил намерил първото животно още преди пристигането на китаеца. Такъв един аргумент ни най-малко не впечатли чичо Уорън.

— Доколкото той въобще спада към човешката категория, кой ти гарантира, че още преди това не е бил тук!

Уорън твърдеше, че тия китайци били като дъга след дъжд, хем са тук, хем ги няма, появяват се и изчезват както и когато им е удобно. Каквото и да означаваха приказките на Уорън, вечерта Оси разговаря с Кармен, но Кармен не пожела да се произнесе по този въпрос и това се стори на Оси наистина съмнително.

— Я кажи — искаше да знае Уорън на следващия ден, — как изглеждат изобщо тия животни?

Когато чу Кени да се прибира в къщи, той специално се качи от работилницата си горе. Но въпреки това Кени не бе в състояние да даде точно описание. Отново заговори за червейчетата, но Уорън по никой начин не можеше да се съгласи с това понятие, от научна гледна точка то било абсолютно несъстоятелно, дори само поради факта, че единственото разбираемо нещо от описанието на Кени се отнасяше до големината на животното, а тя отговаряше по дължина и обем горе-долу на неговия среден ръст, който в никакъв случай нямаше размер на червейче.

— Sacredieu — отвърна Уорън и отново поклати глава, — това трябва да е нещо китайско, във всеки случай британско червейче не е.

Скоро и извън дома на мисис Мълиган се заговори за съществуването на някакви странни животни, които били забелязани след отдръпването на водния поток. Но описанията на тези животни значително се различаваха едно от друго. Във всеки случай никой не говореше за китайски комплот като чичо Уорън.

Тед, когото Оси отскоро бе престанала да сравнява с ужасяваща мечка, бе чул за някой си мистър Хоукинс, който се намирал дори в смъртна опасност, защото по невнимание бил глътнал едно от тези животни заедно с лист от салата. Същият мистър Хоукинс лежал със силно отравяне в болницата. Мисис Суифт пък, която и по-рано бе проявявала усет към реалното, се кълнеше, че това били просто плъхове, чието нашествие било започнало след наводнението, което, от една страна, сигурно беше вярно, но, от друга — не обясняваше злата участ на мистър Хоукинс, защото цял плъх дори и един мистър Хоукинс не би погълнал току-тъй. А Уорън се изсмиваше неприятно гръмогласно и пронизително, когато научаваше за подобни безсмислици.

За Оси Мълиган съдбата бе избрала един неделен ден за запознанство с тези тайнствени същества. Разбира се, след всички удари, които й бе писано да понесе, запознанството й със загадъчните животинки се оказа най-тежко. Това бе първият ден, през който Оси искаше да си даде почивка. Спа дълго — здрав освежителен сън, после направи една обилна гореща баня, зави косите си в мек и богат тюрбан, след което се накани да поздрави госпожица Кармен. Изведнъж Оси се изуми, още отдалеч, стори й се, че госпожица Кармен не бе в квартирата си.

Та нали снощи тя си бе шушукала с Кармен, сега обаче, след като два пъти бе погледнала нататък, квартирата на госпожица Кармен зееше празна. В объркване и страх трябва да бяха изминали няколко минути, докато Оси забеляза, че Кармен в същност беше там, само че долу, простряна на пода на своята квартира. Папагалчето лежеше неподвижно в една малка вдлъбнатинка в пясъка, но Оси все още се надяваше, че става дума за пристъп на умора или може би временно безсилие, при всички случаи тя доста време не искаше да повярва, че госпожица Кармен е мъртва. След това обаче този факт се стовари с тежестта на чук върху съзнанието й. Тя не извика силно, изумлението й бе подействало прекалено парализиращо, за да може да го направи, а зарида като дете, също като в онзи миг, когато бе видяла от магазина в горната половина на прозореца да отминава корабът и из един път бе осъзнала ужасните мащаби на катастрофата.

Госпожица Кармен лежеше възнак, сякаш си бе умряла мирно и тихо. Главата си бе отпуснала в пясъка, едното й око, онова, което Оси можеше да види, беше отворено, свежият блясък бе изчезнал от него и отстъпил място на едно мътно, млечнобяло оцветяване. Крилата си госпожица Кармен бе полуразперила — жест, който болезнено сви сърцето на Оси, защото тя го изтълкува като последно, адресирано лично до нея махване преди кончината на Кармен. Както вече казахме, изтекоха няколко минути, докато Оси осъзна тежестта на сполетялото я нещастие. В действителност трябваше да мине малко повече време, докато тя разбра истината за смъртта на Кармен, докато й стана съвършено ясно, че тази смърт не бе естествена. Да, постепенно, с брутална яснота Оси проумя, че госпожица Кармен е била умъртвена.

Едва сега тя изпищя пронизително и протяжно, както сме гледали по криминалните филми, когато открият някой труп. Крясъкът на Оси продължи тридесет секунди и предизвика втурването не само на Кени, но дори и на чичо Уорън. И тогава, разбира се, Уорън беше този, който пое разследването на случая в свои ръце. Лупата, която донесе от работилницата, се оказа излишна, защото, както той, така и Кенет, и Оси — и тримата достатъчно добре видяха и с просто око, че нещо се бе впило в тялото на госпожица Кармен. В този момент Кенет извика, че това били червейчетата, да, това били те, не можело да има ни най-малко съмнение. Бяха две — едното се бе залепило за корема на госпожица Кармен, а другото — по средата на гърба й. Уорън доближи лупата и до двете, присви дясното си око, погледна с лявото през нея и не каза нищо, освен няколко пъти „Sacredieu“. И както вече неведнъж през изминалите дни, той поклати глава, но до някакво научно или криминално становище не можа да стигне. Строго взето, той дори се съмняваше, че в случая би могло да се касае за нещо, което да включва понятието „животно“. Бе дошъл моментът, когато чичо Уорън сериозно рискуваше да бъде развенчан като гений, защото и след най-точно разследване не направи нито крачка напред към решаването на загадката, макар в същност да си нямаше и понятие от вземане на решения. Очевидно той опипваше в пълен мрак. Ако не беше сериозното възражение на Кени, Уорън щеше да се задоволи с констатацията, че става дума за болест, свойствена на дребния папагалски род, която се изразява в подутини по корема и гърба. Тъкмо обратното, с непоколебимост, каквато обикновено не бе наблюдавана у него, Кенет настояваше, че двете червейчета са изсмукали жизнените сили на птичката. Нито Кенет, нито Уорън обръщаха внимание на болката и тъгата на Оси по покойната й приятелка, и двамата водеха своите дебати със студената безогледност на два скалпела, само че не стигнаха до никакъв резултат, защото в това, което Кени наричаше „червейчета“, Уорън дори и под увеличително стъкло не виждаше нищо, което да е действително разбираемо, което да има горна и долна част, предница и задница, нищо, освен едно белезникаво, гладко удебеляване с матов блясък.

Колкото повече губеше способност да реши загадката и като не констатира друго, освен фактическата смърт на госпожица Кармен, Уорън продължи да твърди, че всичко това било само работа на китаеца. В своята скръб Оси бе останала безучастна към повдигнатото от Уорън обвинение. Седнала на един стол пред осиротялата квартира на госпожица Кармен, тя хълцаше тихо, тюрбанът бе паднал от главата й, а несресаната й коса на фитили хармонираше отлично с наранената й душа. Не обръщаше никакво внимание на проклятията на Уорън. Едва когато той застана пред нея и повелително настоя моментално да посочи вратата на китаеца, тя се пробуди и с последни сили се възпротиви.

5.

Мистър Ванг Ли напусна по собствено желание, без да назове причини пред мисис Мълиган. Тогава слънцето, изведнъж просия в този мрачен свят и с такава вихреност разгърна силите си, че полумъртвата природа се възправи, изплашена, и със същата вихреност започна да наваксва онова, което бе пропуснала досега. Хората се събираха на групички, приятно възбудени, и организираха малки тържества, за да отпразнуват завръщането на слънцето, на което вече почти не се бяха надявали. Не след дълго обаче, едновременно с усилващите се горещини, радостта им премина в мъчителни стенания. Що се отнася до Оси, причината, че не изпита истинска радост при новото откриване на магазина, не бе в горещината — прекалено прясна бе още болката й по госпожица Кармен. С помощта на Тед и Алиша тя бе погребала тленните останки на Кармен извън селището. Като малка траурна процесия бяха потеглили те към един елшак в някаква изсъхнала падина — място, действително много подходящо за случая, предложено от Тед, „добрия Тед“, както го наричаше Оси междувременно, забравила за мечката.

Впоследствие често виждаха Оси из ливадите да се приближава към елшака, където се заседяваше и си припомняше блаженството, с което някога я бе дарявала с присъствието си госпожица Кармен. Все по-рядко тя изтриваше по някоя сълза и особено когато стана толкова горещо, изпитваше удоволствие да се спотайва в сянката на елшака и да вдъхва свежестта, която се излъчваше от листата му. Понякога дори си позволяваше да откопчае две копчета на блузата си и да достави малко въздух на гръдта си, по което проличаваше, че вече не мисли само за загубата на госпожица Кармен.

Тя не знаеше какво да предполага относно причината за тази загуба. За научните качества на Уорън Оси бездруго не бе имала особено добро мнение. С облекчение узна, че мистър Хоукинс бе успял да се оправи след отравянето и междувременно бил изписан от болницата. Наистина слуховете за поразиите, причинени от странните твари, се задържаха упорито, подобно на тези за летящите чинии. И както привържениците на последните с религиозна пламенност се кълняха в съществуването на извънземни цивилизации, така и другите упорито настояваха за някакъв вид мутация, която била причинена от наводнението. Единствен Уорън държеше твърдоглаво на своето, че никой друг освен китайците — той употребяваше вече множествено число! — не бе довлякъл тази гадост.

Междувременно Оси постепенно бе постигнала душевно равновесие, търговията й наистина не процъфтяваше, което тя не бе и очаквала, но във всеки случай бе също тъй далеч и от предсмъртна агония. Единствено видът на празната квартира на госпожица Кармен бе в състояние да й напомни за всичко онова, което е преживяла. Но общо взето, тя успя да си възвърне равновесието.

Един ден, когато седеше пак под сянката на елшака, й хрумна да покани Тед и Алиша на чай и, без да му мисли много, тя реши да насрочи поканата за следващата неделя: щеше да опече сладкиш, да направи едно от своите прочути някога лешникови рула. Взе една готварска книга, останала от майка й, и още същата вечер намери рецептата. Четеше я и си записваше на една бележка какво беше необходимо за сладкиша и какво да набави, за да излезе сполучлив.

Рецептата гласеше така:

За тестото:

300 г брашно, 15 г мая, 1/8 л хладко мляко, 100 г масло, 40 г захар, 1 яйце, сол, 1 чаена лъжичка ванилия, брашно за разточване на тестото.

За плънката:

1/8 л мляко, 40 г масло или маргарин, 300 г препечени смлени лешници, 100 г захар, 1 яйце, 1 жълтък за отгоре, маргарин за намазване.

Освен това:

2–3 чаени лъжички лимонов сок, 60 г пудра захар, 16 захаросани череши.

Още на следващата сутрин Оси посрещна Алиша с поканата за чай, а вечерта, когато Тед влезе в магазина в одеянието си на пъклен ангел, Оси му се усмихна, сякаш бе дошъл да вземе нея, а не Алиша. Тя не бе очаквала, че Тед така мило ще поблагодари за поканата. Заизкачва се нагоре окрилена, без да се разсърди, прескочи Аякс, влезе в кухнята, върза си престилката и започна да твори. Всичко необходимо бе подготвено. Оси взе един кастрон от полицата и изсипа в него брашното. Поотупа го с длан, докато повърхността му се изравни, след това направи по средата една вдлъбнатинка, сложи в нея разтрошената мая и я разтвори с хладко мляко. След като извърши всичко това, от гърдите й се изтръгна радостна въздишка, тя избърса чело с опакото на ръката си, бутна кастрона малко встрани и остави маята да втаса. Междувременно разбърка маслото и захарта, счупи яйцето и го добави заедно с щипка сол и една чаена лъжичка ванилия! Като приключи и с това, Оси прибави маслената смес към брашното с маята и започна да меси. Веднага след това заблъска тестото с лъжицата за готвене, кастронът, затанцува и затрополи по масата и скоро тя усети умора в ръцете и китките, с които удряше тестото и държеше здраво побеснелия кастрон. Въпреки това Оси беше в повишено разположение на духа и когато, чул трополенето, Кенет дойде да погледне, майка му беше в такова великолепно настроение, че забрави дори да го попита за домашните му. Оси великодушно пренебрегна непочтителния начин, по който Кенет се осведоми за целта на цялото начинание. Тя продължи да блъска с все сила тестото, Кени видя как върхът на Осиния език се подаде над долната й устна и накрая — как майка му просия в усмивка, когато под нейните удари тестото започна да пуска мехури. Оси кимна с глава и изглеждаше почти така, сякаш водеше с тестото подобен диалог, както преди няколко седмици с госпожица Кармен. После донесе дъската за точене и я постави върху масата, поръси отгоре брашно и разточи тестото в почти квадратна форма. Забеляза как Кенет пъхна два пръста в смлените лешници и само това успя да я ядоса за миг.

— Я по-бързо изчезвай оттука! — каза тя и Кени моментално се измъкна.

След излизането му тя възвари мляко и разбърка в него маргарина, лешниците и захарта, като добави към тях и едно яйце. Когато пълнежът изстина, тя го изсипа върху разточеното тесто, разпредели го и го размаза гладко с опакото на лъжицата. Тогава й хрумна, че трябваше да намаже краищата на тестото с разбит жълтък, преди да завие, сладкиша. Поразмисли за миг и как да го завие, след което го направи по дължина. Сега, когато рулото беше готово, когато резултатът бе пред очите й, тя въздъхна за втори път, също тъй облекчено и доволно, както и първия. После малко се поядоса, защото подозираше, че чичо Уорън е обсебил тавата за някой от ненужните си експерименти, но след това се плесна по челото, защото тя беше пред очите й, само че не я бе видяла веднага. Към мазнината, с която намаза рулото, добави и малко мармалад, след което го постави в тавата. Постави го с леко подвити краища, тъй че сладкишът придоби приблизително формата на плъзгач на детска люлка. Когато приключи с това, Оси се отпусна на един стол в кухнята и в същото време въздъхна за трети път. Погледна часовника, отново стана и потърси цигара. Този път изобщо не й представляваше трудност да мине покрай опустялата квартира на Кармен. Стоеше, пушейки в стаята и поглеждаше към прозореца. Беше още светло, къщите на отсрещната страна на улицата блестяха в мек; червеникав оттенък. Чу Уорън да излиза от работилницата и бавно да се качва по стълбата. Но преди той да се появи горе, Оси бе отново край кухненската маса. Времето, необходимо за втасването на сладкиша, бе изтекло. Когато Уорън надникна през вратата, видя Оси да пъха тавата във фурната.

— Какво правиш? — попита той. — Яденето ли приготвяш?

— Пека — отвърна Оси, — пека сладкиш.

— Защо? — попита Уорън и Оси му отговори остро:

— За неделя. Очаквам гости.

Уорън поклати глава и затвори вратата. Оси чу шума от стъпките му — звучаха така, сякаш шареше неспокойно нагоре-надолу. Най-сетне Уорън повторно отвори вратата и объркан погледна вътре. Протегна комично шия, но в първия миг не каза все пак нищо. Накрая зина няколко пъти като риба или сякаш се канеше да започне да заеква и тогава попита:

— Кажи ми, Оси, да не си влюбена?

Напуши я смях, но й беше забавно да остави чичо Уорън в пълно неведение. Сега имаше на разположение двадесет и пет минути, докато се пече сладкишът. Изпитваше желание да изпуши втора цигара, вече я държеше между устните си, но междувременно, за да приключи с всичко, разбърка в една купичка пудра захар с лимонов сок. През цялото време се подсмихваше на въпроса на чичо Уорън. Просто не можеше да се успокои, че Уорън й бе задал такъв въпрос. Продължавайки да се усмихва, поръси сладкиша с разтворена в лимоновия сок захар, после извади от скривалището им захаросаните череши, които бе сложила там заради Кени, разряза ги на равни половинки и гарнира с тях готовото руло. След това хвърли още един продължителен и доволен поглед на своето творение и подобно на Създателя констатира, че то е излязло сполучливо. После бутна сладкиша най-долу в кухненския шкаф. „Прекалено е рано — помисли си тя, — не е необходимо Кени и Уорън да го виждат“.

6.

В отлично разположение на духа, във възторжено, почиващо на добра основа настроение, Оси Мълиган прекрачи на следващия ден прага на своя магазин. Бе отново петък, в девет часа дойдоха вече първите клиенти. Мисис Бъшула искаше да си купи нощница и хихикаше малко позасрамено, защото държеше нощницата да е по възможност прозрачна, с дълбоко, доста смело деколте. Тя самата не пестеше намеците по отношение на малко попрезрялата си възраст и посред своето девическо хилене попита Оси:

— Кажете, мисис Мълиган, не мислите ли, че съм просто една глупава гъска?

Оси отрече с уместна решимост и успокои мисис Бъшула със съвършено искрените си забележки относно нейната все още добре запазена фигура. В общи линии през този ден всичко вървеше така, както го желаеше Оси — търговията й от ден на ден да процъфтява. Малко проблематичен се оказа само случаят с мис Кънвърс, която си търсеше бели ръкавици за сватбата на своя брат Брет, започнал неотдавна зъболекарска практика в Шипли и само след няколко седмици намерил помощница, която да го последва пред олтара. Мис Кънвърс, свадлива стара мома, не можеше да реши обикновени или ажурни ръкавици бяха по-подходящи за случая. Надянала с мъка костеливите си ръце едновременно в двата вида ръкавици, тя се разхождаше нагоре-надолу из магазина и проверяваше разликата в падането на светлината върху забулените си в бяло пръсти, след което напусна магазина, без да е купила нещо, защото не можа да реши дали памучни, или кожени ръкавици щяха да й свършат повече работа.

Към четири часа следобед Оси тъкмо бе заета с мистър и мисис Аморети, които избираха блуза за дъщеря си Маргарет, когато онзи страхотен вик проехтя чак долу в магазина. Както вече казахме, дотогава всичко бе вървяло задоволително, прагът на Осиния магазин бе позлатен от слънцето и доколкото потокът от клиенти позволяваше, мисис Мълиган и Алиша постоянно подслаждаха работата си с шеги. Тогава, към четири часа, се случи споменатият инцидент и из един път помрачи успешния до този момент за Оси работен ден. Тя тъкмо показваше на светло една бледорозова блуза от шифон, която сигурно щеше да получи одобрение от страна на мистър и мисис Аморети, когато отгоре долетя викът, в известен смисъл се сгромоляса по стълбата, като някой във висша степен непристоен натрапник. Оси се вцепени, а блузата, която държеше на светло, затрепери в ръцете й. Почувства погледите на мистър и мисис Аморети отправени към себе си. Южният произход на мистър Аморети трябва да спомогна за това лицето му да придобие едно, тъй да се каже, обуздано диво изражение, което се реализира преди всичко в свъсването на гъстите му вежди, докато върху бездруго бледото лице на мисис Аморети се изписа неудоволствие и тя с очевидно потреперване на гласа попита дали мисис Мълиган също е чула и какво трябва да е било това. Озовала се натясно между погледите на двамата Аморети, Оси се почувства като зайче, хипнотизирано от погледа на змия, неспособно да помръдне от мястото си. Неволно тя сгуши глава между раменете си, сякаш всеки момент очакваше ужасният звук да се повтори, смутил така чувствително равновесието в спокойния ход на покупката. Все още размишляваше какво да отговори на мисис Аморети, когато мистър Аморети предложи, че ще е по-добре да наминат някой друг път при по-благоприятна възможност.

— Сега по-скоро ще трябва да се погрижите за нещо друго, мисис Мълиган! — добави той малко загадъчно.

— Но моля ви — отвърна Оси, след като крясъкът не се повтори и блузата от шифон бе кажи-речи продадена, — сигурно не е нищо особено, вероятно Кенет си е опарил ръцете на печката.

Почти успокоена от тази мотивировка, в която сега се мъчеше да повярва, Оси успя да доведе до успешен край продажбата на блузата и едва когато изпроводи до вратата мистър и мисис Аморети, размени с тях още няколко любезни думи и се извини за инцидента, тя се изкачи по задната стълба. Действително си мислеше, че Кенет си е изгорил пръстите на кухненската печка и както му бе присъщо, бе изкрещял неподобаващо високо от преминалата бързо след това болка. Тъй че тя не се разбърза кой знае колко, а с най-обикновено темпо се изкачи по стълбата. Както бе очаквала, завари вратата на кухнята отворена, но и една друга врата зееше насреща й, което тя съвсем не бе очаквала — вратичката в долния край на кухненския бюфет. Кенет не бе близо до печката, Оси го завари пред бюфета на пода.

— Как можа да ти хрумне да изкрещиш така — каза Оси, — та да се чуе долу в магазина. Какво ще си помислят клиентите ми?

Каза го без какъвто и да било гняв, просто така, колкото да каже нещо, и едва тогава се заинтересува от причината, поради която бе изкрещял. Кенет се бе свил на пода в кухнята, изглеждаше някак по-дребен и слабоват и очевидно се нуждаеше от помощ, особено в момента, когато, вместо да отговори, извърна глава и погледна безмълвно към най-долния рафт на бюфета.

— Но какво в същност се е случило? — попита Оси и малко поприведе горната част на тялото си. Тя много добре знаеше какво имаше там и когато го видя, каза лицемерно: — Значи все пак си го намерил, сине майчин!

Това бе нейният сладкиш, рулото е лешници, което бе скрила там долу, видя го да лежи все още в черната тава, с подвити краища като някакво животно, приготвило се за сън.

Оси искаше вече да се извърне и да премине към полагащата се проповед, отнасяща се до любознателността на Кени, когато още веднъж погледна нататък, защото нещо й се стори променено, сякаш сладкишът й не изглеждаше вече така, както вечерта, по времето, когато го бе поставила там долу. Да, при повторния оглед нещо й направи впечатление, но все пак тя не можа да открие веднага какво се бе променило във вида на сладкиша. Но както й стана ясно, вече не бе трудно да се установи причината за смиреното поведение на Кени. Онова, което най-напред бе изтълкувала у него като нужда от помощ, сега се оказа гузна съвест, защото черешите, с които Оси бе украсила сладкиша, липсваха. Без съмнение Кенет не е мирясал, докато не ги е изял всичките.

След тази констатация настроението на Оси страшно се развали.

— Кенет! — обърна се тя строго към купчинката гузна съвест на пода. — Що за човек си ти в същност, да не би да си все още някое малко лакомо момче? — Сърбяха я ръцете да му удари една звънка плесница, ако не трябваше да се навежда към него и по такъв начин да стане може би дори смешна. — Стани най-сетне! — каза тя все тъй строго. Не й харесваше, дето Кени продължаваше да седи на пода в това ужасно, робско смирение. Все пак Кенет не се опита да реагира, а остана да седи на пода.

— Мамо — каза той, — ти се заблуждаваш, погледни, хубаво погледни, ти наистина сериозно се заблуждаваш.

„Аха — помисли си Оси и й стана срамно за сина й, — сега ще започне да ми разправя, че не е бил той, макар да няма нищо по-явно от това.“

— Достатъчно често ми се правиш на голям — заяви Оси гласно, — уж не си вече дете, а да вземеш да изядеш черешите като някой малък лакомник. Засрами се, Кени, засрами се най-вече заради това, че нямаш достатъчно смелост да си признаеш. Безкрайно глупаво е от твоя страна, че се опитваш още и да го оспорваш, когато всичко е ясно като на длан.

В душата й се преплитаха смесени чувства — от една страна, тържествуваше, че бе спипала и унизила Кенет, от друга се чувстваше зле, че се бе изложила така заради него. Докато търсеше цигарите и енергично запали една, Кени повтори, че Оси се заблуждава и че не е бил той. Разгневена, тя изпусна дим от носа и устата си.

— Защо изобщо изкрещя? — попита сега и изведнъж й дойде на ум, че този негов вик губеше всякакъв смисъл, ако Кенет е изял черешите. Въпросът сякаш едновременно я укроти и обезоръжи и тя се отпусна на един стол. — Кажи де, защо крещиш така, та се чува чак долу в магазина? Тъкмо с мистър и мисис Аморети…

— Защото това, което виждаш пред себе си, не е твоят сладкиш, а едно животно! — прекъсна я Кени.

— Животно? Какво животно? Да не си си загубил ума? Какви са тия бабини деветини, дето ги съчиняваш пак?

— Че погледни най-сетне като хората! — изрева, засегнат, Кени. — Това е един червей и той е изял сладкиша ти. Виждала си такива и по-рано, по Кармен, те убиха Кармен и ти щеше да знаеш това, ако тогава поне един-единствен път беше погледнала по-внимателно. Но ти, разбира се, не го направи, ти не намери смелост да го направиш.

— Искаш да кажеш, че това е едно от ония животни, които погубиха и…? Кени, най-настоятелно те моля, не вземай майка си за някоя склеротична идиотка! Аз много добре мога…

— Какво?

— … да направя разлика в съотношението на размерите!

Бе дошъл моментът, когато Оси почувства, че присъствието на чичо Уорън е наложително.

— Как мислиш, дали бихме могли да го извикаме по това време?

Кенет стана, за да доведе Уорън. Междувременно, тъй като Кени не й скриваше вече видимостта, Оси се изхлузи на ръба на кухненския стол, издаде горната част на тялото си силно напред и впери поглед в предмета, който лежеше в тавата. Напрегна се да установи що за чудо беше това — дали нейното руло с лешници, както продължаваше да вярва, или онова, за което го вземаше Кенет. Ако имаше нещо, което да е ясно като бял ден, то бе фактът, че липсваха захаросаните череши, които трябваше да придадат на сладкиша последен блясък и особена празничност. И тъй, те липсваха и Кенет уверяваше, че не ги е изял. Естествено, каза си тя, животното е имало достатъчно време през цялата нощ да излапа всичките череши. Доколкото тези животни изобщо съществуваха, тези „червеи“, както ги наричаше Кени, и обичаха сладки неща, беше дори близко до ума, че се бяха нахвърлили върху нейния сладкиш. Дотолкова Оси почти бе склонна да вярва на Кени. Но с това дойде и обстоятелството, че тя започна да се страхува. Ако и останалото, което твърдеше Кенет, се окажеше вярно… не, човек изобщо не можеше да си го представи, то изглеждаше прекалено абсурдно, прекалено ужасно и Оси се отказа да повярва в него. Поне си каза, че не го вярва, но в действителност фактът, че бе възможно, не и даваше покой. Че бе възможно! Тя се отказа да вярва в животното, но вече вярваше във възможността, че би могло да е някакво животно. Не беше ли впрочем именно тя, Оси, която макар и само повърхностно, от пръв поглед бе добила впечатлението, че там в тавата лежеше едно спящо животно? Внезапно й хрумна, че който и да бе изял черешите — строго погледнато, тя изобщо вече не подозираше Кенет, — който и да беше изял черешите, неминуемо трябва да бе оставил на повърхността следи или поне местата им върху захаросаната глазура трябваше да личат. Но колкото и да напрягаше очите си, Оси не откри нито едно от тези места, нито дори най-незначителен по-матов оттенък върху захарната повърхност. Неволно въздъхна, защото просто не можеше да го проумее. Същевременно обаче, сякаш смъкваше люспа след люспа от глава лук, й направи впечатление нещо друго, което безкрайно я изплаши: захарната глазура не беше никаква захарна глазура, не беше онази захарна глазура, която тя, Оси Мълиган, бе нанесла с четчица върху рулото. Това не беше нейната захарна глазура, не — и защо веднага не го бе забелязала?, — повърхността й бе леко набраздена. Тъй като падаше светлината отстрани, тя много ясно виждаше — цялото руло бе покрито с леки вълнички, подобно пясъка в пустиня при вятър, само че вълничките бяха по-ситни, далеч по-ситни и по-бледи.

Когато Кенет се качи горе с чичо Уорън, двамата завариха мисис Мълиган в такова състояние, сякаш не беше онази Оси, която те познаваха. Като да бе застинала в някакво странно „балансе“, тя се допираше само до външния ръб на стола и само по задъханото й дишане личеше, че е още жива. Предпазливо, както човек едва ли би могъл да очаква от него, Уорън се приближи до Оси, но когато я пипна, тялото й бе като камък. В края на краищата Уорън забеляза, че задъханото й дишане не й служеше единствено да си поема въздух, а съдържаше и думи, произнасяни със запъване, трудноразбираеми думи. Той намести ухото си съвсем близо до устата на Оси, за да чуе какво казва. Трябваше да изминат няколко минути, докато Уорън разбере думите. Той поклати глава, защото не намираше в тях никакъв смисъл, въпреки това се заслуша отново, но чу пак същото.

— Животното, то е изяло сладкиша ми! — говореше Оси. — Животното е изяло сладкиша ми! Животното, то е…

7

Два дни по-късно, през един топъл, залян от светлина неделен ден Тед в пъкленото си одеяние направи с Алиша излет с мотора. Тяхна цел бе Сен Халифакс — санаториум, разположен в околностите на Есекс. Местността беше живописна, състояща се от полегати възвишения, сградата — обрасла до покрива с дива лоза, бе скрита навътре сред просторен парк. Стари дъбови дървета, червен бук и акации придаваха облика, на парка, прорязан от посипани с чакъл пътечки, с пръснати тук-таме боядисани в зелено пейки. Проникващото през листака на старите дървета слънце хвърляше светли отблясъци сред буйната, грижливо поддържана зеленина на ливадите. В сянката на огромен бук на една пейка седеше жена на средна възраст. Тед и Алиша се отправиха към нея. Беше мисис Мълиган. Ръцете й лежаха отпуснати в скута, тя се наведе леко напред, сякаш се опитваше да долови със слуха си нещо, което достигаше отдалеч до ушите й. Но след като се приближиха и шумът от скърцащия под краката им чакъл замря, Тед и Алиша чуха, че мисис Мълиган си говореше сама. Не обърна внимание на новодошлите, а невъзмутимо отправи блуждаещ поглед в далечината, при което неуморно движеше устни. Говореше тихо на себе си. След още една крачка напред Алиша и Тед можеха да разберат какво казваше мисис Мълиган.

— То изяде сладкиша ми — промълви тя, — то го изяде…

Двамата отидоха при нея и седнаха отляво и отдясно на пейката.

— Я не се тревожете — каза Тед, — сега, след наводнението, навсякъде намират такива гадини.

— През последната седмица — добави Алиша, — намерили такова едно животно в някакво мазе, имаше снимка във вестника, беше колкото цяло прасе или може би… — Тя разпери ръце, за да покаже приблизително големината.

Но мисис Мълиган не й обърна внимание, скри лице в дланите си и изхълца:

— То изяде сладкиша ми… То го изяде…

Тед вдигна рамене и се опита да хвърли на Алиша многозначителен поглед, но тя със смесица от страх и любопитство наблюдаваше белезникавата, наподобяваща охлюв твар, която с лениви движения се готвеше да се покатери на върха на ботуша й.

[1] Свети боже. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.